Speldata: 
Playstation 2
Camden Studios/Sony
Action
1 spelare

Resident Evil
Jagad av flertalet monster undkommer du med nöd och näppe och hamnar i ett stort, ödsligt hus. Vad som försiggår vet ingen, och det är upp till dig att ta reda på det…  

När jag sommaren 1996 satte mig ner för att tillsammans med en polare ge mig in i Resident Evil förstod jag genast att det var någonting nytt och annorlunda vi skulle få vara med om. Efter ett stämningsfullt intro som gav mersmak trots de usla skådespelarna, stod jag i det hus som snart skulle bli platsen för en av mina allra främsta spelupplevelser. Spelet var just då det snyggaste jag hade sett och den filmkänsla spelet inbringade var något nytt och fräscht ingen av oss hade stött på tidigare. Och inte minst - jag hade aldrig någonsin tidigare känt mig beroende av att ha en livs levande människa bredvid mig när jag spelade. När vi veckan senare hade klarat spelet var jag helt utom mig och gav spelet 10/10 (nej, det var långt innan TVspel.nu…) och gjorde allt som stod i min makt för att få fler människor att uppleva det otroliga äventyr jag själv nyss varit med om.   

Jag tror nog att alla som besöker den här sidan vet vad Resident Evil är, även om det nog är en och en annan som inte upplevt del ett i denna nu legendariska serie. Capcom skapade en helt ny genre - oftast kallad survival horror - trots att de inte var allra först. Inspirationen var hämtad från Alone in the Dark och George Romeros gamla zombie-filmer, erkände Capcom själva. Resident Evil blev hyllat världen över, både på grund av sin originalitet och för hur otroligt bra spelet faktiskt också var. Fler utvecklare insåg först då genrens möjligheter och det finns för tillfället så mycket liknande spel att man nästan har tröttnat. Är spelens fader fortfarande något att ha då, mån tro?

Mysterium nummer ett
Du intar rollen som Jill Valentine eller Chris Redfield beroende på vem du själv väljer. Väljer du Chris stöter du under spelets gång på Rebecca Chambers, väljer du Jill får du samarbeta med Barry Burton och får i det stora hela ett lite enklare äventyr. Vem du än väljer är det samma mysterium med levande döda, genmanipulation och T-virus du hamnar i mitten av, och både får undersöka och försöka hitta vägen ut ur. Du stöter på mängder av monster du får fly undan eller ta livet av, ett antal små dagböcker och liknande människorna i huset lämnat efter sig för dig att läsa och även en och annan medlem i samma organisation som du själv - STARS. Precis som i uppföljarna till PlayStation rör du dig i förrenderade bakgrunder och letar efter olika föremål såsom vapen du sedan kan använda, medicin att hela dig med eller nycklar för att ta dig vidare. Det finns här färre monster och allting utspelar sig i en lite mer stängd värld, vilket jag själv föredrar. Medan man springer på gator och rör sig på flera olika ställen i uppföljarna, rör man sig här på ett och samma stora område hela tiden - ett gigantiskt hus med massvis av rum, ett vakthus innehållande ett litet laboratorium, en sektion under jorden och slutligen ett större labb där allt verkar ha haft sin början. Har man spelat Resident Evil en gång känner man sig ganska bekant i omgivningen gången därpå, och hittar snabbt bland alla rum vilket är väldigt skönt och ger en större inlevelsekänsla. När jag nu spelade om spelet för denna recension gick jag inte fel en enda gång även om jag fortfarande fick klura lite - oerhört bekvämt och precis som det ska vara. Att känna sig vilsen om och om igen klarar man sig utan. Spelet är lagom svårt om du spelar med Chris och lite väl lätt med Jill, och tyvärr ganska kort. Det tar mellan sju och elva timmar att klara det första gången, skulle jag gissa. Är du riktigt snabb går det att klara under tre timmar (mitt eget rekord ligger runt 1h 40min tror jag) vilket leder till en ganska fin belöning… 

Musiken - spelets starkaste vapen
Bra ljud och musik är lika viktigt i denna genre som spelkänslan är i ett bilspel. Det är den fantastiska musiken i bakgrunden som skapar den rysliga stämningen, och utan den mästerliga musik Resident Evil erbjuder tror jag inte att spelet hade blivit en sådan milstolpe i spelhistorien som det nu blev. Allt känns mer genomtänkt, från handling till grafik, när musiken är så bra som den är, och skulle ett parti vara lite tråkigt så gör musiken det roligare. Alla låtar är mästerliga och alla passar som hand i handske i ett spel som detta. Ljudeffekterna fungerar också, men är här klart mycket sämre än de i de senaste Resident Evil-spelen, inte minst de lite överdrivna gångljuden. Att lyssna på musiken i stereon fungerar, trots att vissa stycken förmodligen riskerar att förvandla dig till en psykopat. Jag verkar ha klarat mig fint hittills åtminstone... Ljudmässigt märks det verkligen inte att spelet är över fyra år gammalt.
 
Första generationens grafik duger fortfarande
Eftersom Resident Evil tillhör första generationens PlayStation-spel är det inte gudomligt vackert. Grafiken är måttligt snygg för att man ska kunna leva sig in i spelet och det räcker. De förrenderade bakgrunderna är inte särskilt detaljerade även om de för den sakens skull inte är fula på något vis. Livlösa och lite tråkiga, men inte fula. Det Resident Evil-spelen är mest kända för är stämningen, vilken definitivt även finns här i allra högsta grad. Platsen allt utspelar sig på är mycket smart strukturerad och perfekt för handlingen. Alla virtuella varelser är bra designade trots sitt låga polygonantal, och rör sig bra. Spelets mellansekvenser är renderade och även de skapligt snygga fast väldigt odetaljerade, medan introt och slutsekvensen är äkta full motion videos - filmat med videokamera och med verkliga människor som agerar med andra ord. Vilket genast för oss till spelets största minus…
 
Katastrofalt uselt skådespeleri
Skådespelarna är spelets klart svagaste punkt, de är så dåliga att man ibland sitter hemma och både rodnar och försöker hitta fjärrkontrollen. Det bästa exemplet är det annars så stämningsfulla introt som är skrattretande värdelöst i de partier när skådespelarna ska visa vad de kan - skrika och låtsas vara livrädda. Under spelets gång när karaktärerna pratar med varandra står man åtminstone ut med agerandet även om det fortfarande är dåligt. Det är uppenbart att röstaktörerna läser direkt från papper de har framför sig och knappast kan någonting i förväg. Helt seriöst skulle jag själv och mina vänner göra det bättre på första försöket. Som tur är blev det bättre i uppföljarna…

Resident Evil är ett väldigt bekvämt spel att spela. Stämningen är ryslig men ändå väldigt skön, handlingen är intressant, gåtorna och klurigheterna är kul att lösa och monstrena tillfredsställande att se ligga döda på marken efter att du använt något av dina vapen. Man återvänder gärna och det går att spela om spelet väldigt många gånger utan att tröttna. Självklart går ingenting upp mot den första upplevelsen, men kul är det fortfarande. I dagens läge är Resident Evil inget unikt, ingen ny spelupplevelse som det var när det kom, och är därför inte längre ett spel man måste ge sig in i. Trots det är det fortfarande väldigt bra och helt klart värt pengarna, inte minst nu när det finns som platinum. En stark åtta som inte kan bli mer i och med spelets få brister och först och främst dagens utbud av liknande spel.

--

[skriven 2001]
http://www.elenziah.com/morph
nme@elenziah.com