Shenmue-rec till Benke-kun

Att Shenmue är någonting nytt och revolutionerande har nog alla redan förstått, men är det också bra? Har Yu Suzuki och hans team lyckats skapa den virtuella verklighet de planerade och nu jobbat med i över fem år? Är kapitel ett av denna saga värd de över en halv miljard kronor det kostat Sega? Lever det upp till den enorma hypen? Men först och främst - är det kul att spela? Är det den upplevelsen av konstgjord verklighet bortom allt annat vi alla hoppats på?

Jag vill börja med att säga att Shenmue är ett oerhört svårt spel att recensera - det är svårt att få grepp om. I de recensioner jag läst av Shenmue låter det precis som om de upphöjer spelet för vad det betyder för spelvärlden, hur otroligt välgjort det är och för att de vill visa att de stödjer ett så ambitiöst försök att skapa något så svårt och tidskrävande, och det stör mig. Även om filmen Star Wars: Episode 1 är helt fantastisk utseendemässigt och grymt välgjord kan jag inte säga att det är en bra film. Shenmue är så pass snyggt och välgjort på de flesta punkter att det känns förrädiskt tufft i början. De fem-sex första timmarna av spelet var jag så otroligt imponerad - trots att jag sett mycket utav det förut - att jag hade svårt att ligga still. När man dessutom spelat så mycket som jag själv är det just spel som detta man är ute efter - nya upplevelser skapade av någon som inte gjort det utav ekonomiska själv utan just för att han vill förmedla något. Så istället för att njuta av mästerverket framför mig helt själv gjorde jag först mitt bästa för att försöka få alla mina vänner att också börja spela det, godhjärtad som jag är. Men som jag skrev i min artikel ”Att leva som Ryo” är Shenmue inte någonting helt nytt utan på samma gång också ett väldigt traditionellt spel. Jag ska summera spelets alla för- och nackdelar och göra mitt bästa för att försöka göra det rättvisa, något jag tycker att väldigt få recensenter har lyckats med…

Enkel men intressant story
Jag ska inte berätta för mycket av vad spelet går ut på - det sista jag vill göra är ju att förstöra din upplevelse på något sätt - så ta det lugnt. I introt får man se sin pappa bli mördad och självklart väljer huvudpersonen Ryo att ägna sitt liv åt att hämnas sin far, allt i klassisk filmanda. Handlingen är känslofylld och känns tillräckligt intressant för att man hela tiden ska vilja spela vidare. Shenmue känns mycket som en film, både handlings- och uppläggsmässigt med allt från filmiska kamerarörelser till actionfyllda jaktscener. Alla människor i spelet har dessutom tilldelats röster av engelskspråkiga skådespelare, vilket de flesta klarar bra och följaktligen får sina respektive karaktärer att kännas mer levande. De stunder spelet inte känns som en film är när man utforskar allt på egen hand medan spelets klocka tickar, då det istället känns som om allt hänger på en själv om man vill ta sig vidare och få reda på mer om spelets handling. Men eftersom Shenmue ska fortsätta i 15 kapitel till efter detta känns storyn som en inledning på någonting mycket större och den säger därför inte så speciellt mycket, men ger desto starkare mersmak inför kapitel två.

Mångmiljonbudgeten både hörs och syns
Det känns onödigt att förklara att Shenmue är snyggt. Efter att bara ha sett stillbilder ur spelet som de ovan förstår man att det är vackert. Lägg då till att man rör sig näst intill fritt i omgivningarna, att man kontrollerar Ryos huvud och ögon klanderfritt, att man kan plocka upp mängder av föremål och att allt är enormt detaljerat och genomtänkt. Världen är stor med sina fem städer i Yokosuka där allt utspelar sig, de många affärerna är olika både design- och innehållsmässigt och människorna skiljer sig från varandra och har alla en form av unik personlighet. Det finns böcker på skrivborden, kläder i garderoberna, askkoppar i barerna, tavlor och affischer på väggarna, fiskar i dammen och så vidare - det är som det ska vara. Alla karaktärer känns utseendemässigt levande och ansiktsuttryck och karisma har aldrig varit i närheten av den klass som Shenmues värld erbjuder. Spelet innehåller ändå vissa grafiska småfel och precis allt är inte vackert, som till exempel händer och vissa rörelser, men överlag är det inget annan än fantastiskt. Mer realistisk värld har aldrig tidigare skådats i ett spel, åtminstone inte till ytan.

Musiken i spelet är lite av en blandning mellan vanlig TV-spelsmusik och filmmusik, ungefär på samma sätt som den i Metal Gear Solid. Den håller dessutom samma höga klass och känns oerhört viktig i spelet eftersom Shenmue precis som Metal Gear Solid lever mycket på sin atmosfär - att man på alla sätt ska trivas i världen man nu ska leva i. Under spelets känslofyllda stunder är det ren och skär filmmusik vilken funkar som hand i handske i ett så filmiskt spel som detta, medan det under vissa mer vanliga situationer känns som ordinär spelmusik. Den är ändå nästan alltid passande även om den inte jämt känns speciellt skön att lyssna på, som exempelvis musiken i hemmet man snabbt tröttnar på. Men utöver de fåtal jobbiga låtarna som finns är musiken bara en njutning och fungerar på gränsen till perfekt. 

Lika genomtänkt spelsystem 
Hur man går till väga för att leva i Yokosuka som Ryo Hazuki har jag redan skrivit om (läs här  Benke: lägg in länk) och det känns därför onödigt att upprepa. Det är varierat, funkar för det mesta bra och det är lätt att lära sig - det gäller bara att lägga ner lite tid på att behärska att slåss, koncentration för att klara sig bra i alla QTE:s och resten lär man sig inom en halvtimme. Att köra truck och liknande är väldigt enkelt när man lärt sig tekniken, och känns även det väldigt genomtänkt. Det är faktiskt riktigt kul att styra trucken också, klart roligare än på riktigt skulle jag säga... 

En ganska sluten frihet i en relativt korkad värld 
All hype kring Shenmue har skapat oändligt mycket orealistiska förhoppningar om vad man kan göra som den 18-årige huvudrollsinnehavaren. Läser du om spelet i försäljningskataloger eller dylikt är det alltid överdrivna påståenden som ”du måste skaffa dig ett jobb för att ha råd med alla räkningar, kost och logi” som dominerar. I själva verket går det ut på att hitta Lan Di - mannen som mördade din far - genom att fråga ut människor, hitta ledtrådar och leta efter diverse föremål, precis som i ett vanligt äventyrsspel. Och även om du här kan prata med alla hundratals människor, knacka på alla dörrar och interagera med det mesta så leder det sällan någon vart. Ingen är hemma, människorna säger mest samma saker och Ryo vill nästan aldrig vara med på någonting. Man kan gå in i hur många barer man vill, men Ryo vill aldrig köpa någonting. Folk kan inom loppet av en kvart fråga honom om han vill ha gratis mat, spela lite fotboll, bli klippt eller köpa ett nytt par jeans, men han vill precis ingenting vilket ofta får en frustrerad. Man har ytterst sällan någon valmöjlighet och spelet känns därför väldigt linjärt i vissa situationer.

På samma sätt som spelet är smart och genomtänkt i de flesta aspekter har det slarvats med andra, som att Ryo sover i sina jeans, aldrig någonsin äter eller behöver gå på toaletten och liknande uppenbara missar. Och istället för att göra så att människor ibland byter kläder har man lagt ner mycket tid på att göra så att vädret förändras naturtroget genom att ta reda på exakta väderförhållanden på en viss plats under tiden spelet utspelar sig. Trots all dårskap är det en helt klart större frihet och verklighetskänsla än vanligt, mycket tack vare tidsaspekten. Klockan går ganska sakta och det händer ofta att man har ett stort antal timmar att slösa bort. Det är under dessa perioder spelet känns närmast ett vanligt liv - det gäller att hitta sig ett par hobbys för att inte dö av tristess. När man sedan i slutet av det lagom långa äventyret har tröttnat på flickjagandet, att bo i arkadhallen eller vad man nu slösar tid på så blir det rätt så trist. Man låter spelet stå på medan man går ner och äter, typ…

Lika tråkiga människor
Samma problem med valmöjligheter har spelets många karaktärer - är det inte meningen att man ska prata med dem just för tillfället tjatar de bara om samma saker hela tiden. Ringer du till Nozomi finns det ett par olika slumpmässiga samtal som spelas upp, om och om igen. När hon lagar mat och det bränns vid till exempel, med samma förvånade reaktion och ordval varje gång. Egentligen är det inget konstigt med hur människorna beter sig - de är likadana som i de flesta rollspel - men lite alternativ hade jag ändå hoppats på. Nu när det ska vara som att leva och allt, menar jag... Ryo bestämmer samtalsämnena helt själv, och han skiter i vad man själv tycker. Oftast gör det ingenting förrän det börjar bli känslosamt - då börjar man verkligen blir sur på killen som inte säger mycket mer än ”yeah” och ”oh yeah” när det krävs långa svar. Jag trivdes klart mycket bättre med Squall i Final Fantasy VIII som Ryo ofta påminner om...

Att Shenmue trots sina fläckar ändå är revolutionerande är det inget snack om. Idén är genialisk och alla framtida 3D-världar kommer ursprungligen ha inspirerats av Yu Suzukis Yokosuka. Förutom att vara ett visuellt mästerverk är det dessutom otroligt välgjort i de flesta andra aspekter, inte minst ljudmässigt. Lyckligtvis har det också det allra viktigaste - en tillräckligt djup och intressant handling så att man inte bara behöver imponeras utan också kan njuta av äventyret. Hittills är storyn inte i närheten av de bästa sådana i rollspel, men den är bra nog att tillfredsställa de flesta, skulle jag tro. Det händer att man stör sig på människorna runt omkring sig, att man blir rejält sur på Ryo och att man blir trött på allt möjligt - ändå är det ett äventyr man verkligen vill dela med sig av. Förvänta dig dock ingenting i närheten av det perfekta spelet där du kan göra precis allt - då blir du snabbt besviken. Men som ett filmiskt äventyrsspel i en ny realistisk värld överlägsen allt du tidigare sett, är Shenmue av högsta klass och ett spel du måste uppleva.

9av10

--

[skriven 2001]
http://www.elenziah.com/morph
nme@elenziah.com